Határtalanul Erdélybe

	Emlékszem, hogy mindannyian izgatottan vártuk az utat, amióta csak megpályáztuk. Lehet, hogy érdekesen hangzik, de én tudtam, hogy meg fogjuk nyerni. Ez egyszerűen nem lehetett másképp.
	Minden az előkészületekkel kezdődött. Rendszeresen beszélgettünk Erdélyről egymás között, és délutánonként jártunk a kirándulásra ráhangoló programokra. Készítettünk ajándékokat az ottani iskolásoknak, Kossuth nótákat tanultunk, megismerkedtünk Erdéllyel a neten. Mi sem hittük volna, hogy ez akkora hatást fog kelteni az osztályok ingatag embereiben is, hogy megpróbálnak megváltozni, és legyőzik a rossz szokásaikat, csak hogy jöhessenek. 
Majd végre eljött az utazás napja: egész nap pihentünk, majd pakoltunk, hogy időre elkészüljünk. Mikor eljött az idő, hogy induljunk, fájdalmas búcsút vettünk családjainktól, és végre elkezdődött a nagy út, ami során megismerjük azt a világot, amiben a mi népünk él, csak más zászlók alatt. Már első nap rájöttünk, hogy a ráhangolás nem készített fel minket lelkileg a rengeteg koszorúzásra, mert azt meg kellett szokni. Megkeressük az emlékhelyet, emlékezünk, énekelünk, szavalunk, koszorúzunk, fényképezünk. Ez lett a bevált sorrend. Úgyhogy egész nap ezt csináltuk. Közben élveztük a várakat és a végtelen, hegyekkel tarkított horizontot. A szállás segített visszaadni a meghitt hangulatot, és ki tudtuk pihenni magunkat.
 A második nap korán keltünk, és Elza néni, a házigazdánk olyan finom teát főzött, amilyet még életemben nem ittam. Ezen a napon is folytatódott a koszorúzás, de emellett megismertük a taplászást, ami szerintem egy nagyon becses mesterség, valamint a fazekas mesterséget is kipróbálhattuk. Emellett helyi készítményeket is megkóstoltunk, és vettünk is belőlük. Ez a nap azért is volt, hogy ajándékokat vegyünk, és később már ne vásárolgassunk, de ezt nem sikerült elérni. 
A harmadik nap nagyon jól sikerült, mivel a gyergyóújfalui Elekes Vencel Általános Iskola tanulóit látogattuk meg, és műsort adtunk nekik, majd átadtuk az ajándékokat. Utána fociztunk a bajnokcsapatuk ellen. Azt kell, hogy mondjam, elég kemény ellenfélnek bizonyultak, és sokkal összeszokottabbak voltak nálunk. Az állás 11-3 lett az ő javukra. Ezután egy Laci nevű barlangász és idegenvezető vezetésével látogattuk meg a Súgó-barlangot. Azt szerettem Laciban, hogy közvetlen volt, és rettentően jól kitöltötte az utazási időt a meséivel. Ahhoz, hogy a barlanghoz érjünk egy erdőn kellett átmennünk. Körülöttünk mindenhol zölden virító páfrányok borították a földet, és égig érő fenyők karcolták a felhőket. Úgy éreztem, hogy akkor és ott minden lehetséges. Itt a nedves fák síkos gyökerein másztunk egyre feljebb. Laci azt mondta, hogy bátran menjünk, mert ez pont olyan, mint az élet: van, amikor elesel, és fel kell állnod, hogy tovább mehess. A Súgó-barlangban zseblámpákkal kellett haladnunk a sötétben. Néha feltűnt egy-egy óriási lyuk a barlang tetején, és sok helyen csúszós volt a talaj, de ez sem gátolt meg minket abban, hogy élvezzük a megannyi rejtelmesen csillogó cseppkőképződményt. Laci itt megjegyezte, hogy régebben a tudatlan látogatók letörték és elvitték a nekik tetsző cseppköveket. Ezt követően hazamentünk, és felkészültünk az esti táncházra.
 Este úgy igazán kitomboltuk magunkat, HATÁRTALANUL! Itt új barátságok születtek, és a jókedv szinte tapintható volt. A negyedik megnéztük a rönkházépítést. A rönkházépítő telepen a telep vállalkozója tartott előadást a házépítésről, és közben elterelte a témát arra, hogy vannak élő dolgok, mint a fa, ami akkor is él, ha kivágjuk, és hogy tisztelni kell a fákat akkor is, amikor kivágjuk őket, mert életet csak elvenni és élni tudunk, de nem tudunk életet adni, főleg nem visszaadni. Aztán azt mondta, hogy a mai telefonok és kütyük csak azért vannak, hogy kiöljék belőlünk az egyediséget, a kreativitást. Hogy befogják a fülünket és lecsukják a szemünket azért, hogy ne halljuk a madarakat, és ne lássuk a fákat. De még azt is hozzátette, hogy ahhoz hogy valamit megszerezzünk, el kell engednünk valami mást, és kockáztatni kell, mert másképp nem szállhatunk, hisz a földbe kapaszkodunk. Földbegyökerezett lábakkal, néma csöndben hallgattuk végig a beszédét. Úgy éreztem sok igazság van abban, amit mond, de ez még soha nem jutott eszembe.
 A következő állomás Parajd volt, a sóbánya. Mikor végre megérkeztünk Parajdra gyorsan lepattantunk a buszról, és épp hogy elértük a bánya buszjáratát.
Én izgultam, hogy ne legyen semmi baj, mert olyan mélyre mentünk, hogy a busz is 10 percig vitt minket. Magamban azt kívántam, hogy "Bárcsak lent lennénk már a leszállónál!" Ekkor megérkeztünk. A levegő, amit beszívtunk, sós volt és poros. Az út még mindig nem ért véget, mikor átengedtek minket. Az ajtót kinyitva lépcsőfokok sorakoztak minden mennyiségben, és a végtelenségbe vezettek. Miután megbirkóztunk ezzel is, teljesen elvarázsolt minket a végtelen termek és a rengeteg ember látványa: egyszerűen káprázatos és monumentális volt a 40-45 méter magas sófalakat látni megannyi apró emberkével. Ahogy a barátom mondta: "Tisztára olyan, mint egy pláza, minden van benne és könnyű eltévedni".
Elképesztően sok üzlettel, és még több paddal találkoztunk, de voltak még hinták és csocsó meg pingpong-asztalok. Volt, aki teniszezett vagy jógázott a legnagyobbnak tűnő középső teremben. Mi a kalandparkot rohamoztuk meg, és rátermettségünket bizonyította, hogy szinte mindenki végigment a pályákon. Mikor végeztünk, és újra a felszínen voltunk, elmentünk fagyizni. Majd Szovátán a Medve-tavat látogattuk meg, és sétáltunk az árnyas fák alatt.
Az ötödik napon kora reggel már pakoltunk, és hatkor indultunk is haza. Előtte viszont szomorúan búcsúztunk el Elza nénitől.
Az utazás alatt körvonalazódott bennem, hogy Erdély nem Magyarország, de van egy falatka Magyarország a Kárpátok lábánál, amit úgy hívnak: Székelyföld. A határon az kívántam: Bárcsak maradhatnék! És először húzott kétfelé a szívem, de tudtam, hogy az én hazám a határ túloldalán vár.
	Mikor átértünk, a táj egyből síkká vált, és az idő nyugodt lett. Ekkor rájöttem: itthon vagyok. Ez az utazás egy életen át nyomot hagyott bennem, de tudom, hogy Székelyföld visszavár.

Dömötör Bálint Benedek 7.b